Jis važinėja motoroleriu, atrodo kaip ką tik po „Miami Vice“ filmavimo ir groja muziką, kuri įkūnija meilę, aistrą ir seksualumą. Jei Lietuvoje būtų teikiami kokie kasmetiniai „diskasukių“ apdovanojimai, aš balsuočiau už Martin Virgin „Breakthrough“ nominacijoje. Ir net jei apdovanojimą įteiktų fėja Rusytė, ji vis tiek nublanktų prieš jo žavesį.
Atsipalaiduokit, tai tik nostalgija. Arba dėl to, kad karščius nervingai pertraukiantys lietūs išmušė saugiklius, Ore, paskelbus jau antrą apžvalgą leidiniui „Kalės vaikai“, sumanė šiek tiek atsijungti nuo šiandienos pulso ir paanalizuoti, wtf reiškė gyventi ir kurti 1978-aisiais ir po to.
Negaliu nustot sukęs galvą: ar įmanoma įsivaizduoti įdomų renginį ar tuo labiau renginių ciklą (nekalbant jau apie nieką panašaus į (kultūros) politiką), organizuojamą (powered by) savivaldybės? Struktūros, kuri geriausiais savo laikais remia angelėlių skulptūras ant namo kampų, užmerkdama akis į kino teatrų uždarymą bei subsidijuodama graudžiausius akropolius-super-arenas, kokių savo paranojiškiausiuose košmaruose nesapnavome?
Kai ateityje nenusimato nieko gero, o savaitės vakarai tokie nuobodžiai šilti ir gražūs, nebelieka nieko kito, tik bandyti laimę lošiant loterijoje “vasarinė kino teatro kasa”. Žinia, vasara – liūdniausias laikas eiti į kiną. Ne tik todėl, kad kine tamsu ir nešviečia saulė, bet ir todėl, kad repertuarai būna sausi ir suskeldėję, kaip Aukštaitijos žemdirbio žemė.
„…vaikystė yra visuomeninis produktas, o ne biologinė kategorija.“ – tokia Neil Postman fraze pasitinka lietuviško kino festivalio „Kitokia vaikystė“ lankstinukas. Toks festivalis birželio 8-10 dienomis įvyko Alytuje, Dainavos kino teatre. Festivalyje buvo parodyti įvairiausių žanrų, trukmės, laikmečio filmai, pasakojantys apie vaikus ar jaunimą; kai kuriuos filmus pristatė patys režisieriai – Audrius Stonys, Tomas Donela ir Inesa Kurklietytė.